ARHUSKA   KONVECNIJA  U   KONTEKSTU   ZAŠTITE    OKOLIŠA

Zaštita okoliša postaje narastajuća potreba građana, institucija i država, kako na unutrašnjem (nacionalnom), tako i na međunarodnom planu. Bez ambicije da objašnjava razloge za ovakav stav prema zaštiti okoliša, ovaj tekst prati aktulenu situaciju u međunaordno-pravnom kontekstu zaštite okoliša, sa pokušajem analize stanja u Bosni i Hercegovni u ovom sektoru. 
Opšte opredjeljenje Bosne i Hercegovine da aktivno učestvuje u međunarodnim tokovima u svim oblastima, nosi niz prava i obaveza za zemlju koja još uvijek prolazi kroz teške razvojne faze. Pristup Evropi će svakako tražiti ispunjenje vrlo zahtijevnih uslova kada su u pitanju, između ostalog, ljudska prava, pravo na život u adekvatnom okolišu i pravo na razvoj pojedinca i zajednice u usklađenoj životnoj sredini. Spoj ljudskih prava, prava na život u adekvatnoj životnoj sredini koja omogućava nesmetan razvoj svakog pojedinca i društvene zajednice, put ka evropskim dostignućima u ovim oblastima postavlja pred BiH obavezu angažovanijeg djelovanja u pravcu prihvatanja međunarodnih ugovora u ovoj oblasti, a ovom prilikom ćemo se koncetrisati na Konvenciju o pristupu informacijama, učešću javnosti u odlučivanju i pravu na pristup pravosuđu u materiji okliša. Konvencija je usvojena u Danskoj, gradu Arhusu i naziva se jednostavno Arhuska konvencija.  

Bosnu i Hercegovinu put u evropske integracije vode preko realizacvije već ustanovljenog Pakta za Stabilnost Jugoistočne Evrope, koji u svom okviru sadržava i Program rekonstrukcije okoliša u zemljama Jugoistočne Evrope (REReP). Poštujući napore i Evropske Zajednice da pomažući ovaj program ustanovi adekvatan razvojni put za zemlje Balkana i, s druge strane poštujući napor zemalja Jugoistoka Evrope da se suoči sa ovim izazovom, ovaj tekst posvećujemo Projektu koji ima za cilj upravo pripremu strategije za primjenu Arhuske konvencije u zemljama Jugoistočne Evrope. 
Dvije činjenice su inicirale da se ovaj broj biltena posveti ovom pitanju:
•	Prva je da Regionalni Centar za Okoliš ima vodeću ulogu u primjeni Konvencije na ovim prostorima i da REC neposreno sprovodi Projekat pripreme strategije za primjenu Arhuske Konvencije u zemljama Jugositočne Evrope;
•	Drugi razlog je činjenica da su zvanični predstavnici BiH, odnosno nadležna entitetska ministartsva u svojim planovima rada, predvidjeli iniciranje aktivnosti u BiH koje bi vodile zvaničnom usvajanju (ratifikaciji) Arhuske Konvencije u ustvano-pravni sistem zemlje. Koordinacioni Odbor za životnu sredinu BiH, međuentitetsko tijelo za usklađivanje rada entitetskih struktura u oblasti životne sredine i savjetodavni organ za uključivanje BiH u međunarodne tokove u ovoj oblasti, je za svoju narednu sjednicu najavio tačku dnevnog reda na kojoj će se razmatrati položaj BiH u odnosu na Arhusku Konvenciju.

Kancelarija REC-a za BiH, posvećivanjem ovog broja temi Primjena Arhuske Konvecnije u Bosni i Hercgovini ima namjeru da omogući što više infromacija o onome što je do sada učinjeno i šta još treba učiniti da bi se BiH aktivno uključila u red zemalja koje su odredbe konvencije uključile u svoj pravni sistem. 

Prihvatanje Konvencije

Da bi međunarodno-pravni mehanizmi bili primjenivi u nacionalnom okviru, neophodno je pristupiti određenim radnjama koje imaju za cilj da se pravila međunarodnog oprava primijene u zemlji. Načelno, postoje dva bitna uslova koje svaka zemlja treba da ispuni da bi se jedan međunarodno-pravni akt smatrao dijelom nacionalnog pravnog sistema:
•	Prvi dio se odnosi na zakonsku podlogu za primjenu međuanrodno-pravnog akta;
•	Drugi dio se odnosi na ustrojstvo institucionalnog mehanizma koji omogućava da se međunarodno – pravni akt stvarno primjenjuje u zemlji.

Sam međunarodno-pravni akt često propisuje uslove na koji način zemlja pistupa Konvenciji i time ukazuje na radnje koje zemlja mora preuzeti da bi potala članicom određene konvencije. Da bi se izbjeglo dalje teorijsko objašnjavanje mehanizma ratifikacije, u daljem tekstu će se govoriti o potrebi, mogućnostima i do sada preuzetim radnjama u svrhu pristupanja BiH Arhuskoj Konvenciji.

Osvrt na stanje u drugim zemljama
U dosadašnjoj praksi, očigledna su dva modela prihvatanja Konvencije.
Prvi model je praksa nerazvijenih zemalja istočne Evrope, po kojem zemlje donose akt o ratifkaciji Konvencije, a da u domaćem zakonodavstvu ne postoji realna situacija koja omogućava izvršenje osnovnih postavki i obaveza koju konvencija nosi. Arhusku Konvenciju, koja  se smatra jednom od najnaprednijih, a time i najzahtjevnijih konvencija, ratifikovale su do sada, između ostalih, Moldavija, Albanija, Makedonija, Kazahstan, Ukrajina, dakle zemlje koje nemaju podlogu za primjenu ove konvencije. Cilj ovih zemalja bio je ući zvanično u krug zemalja članica, a nakon toga vršiti izmjene u zakonskom i institucionalnom miljeu kako bi se vremenom ostvarili uslovi za realnu primjenu konvencije. Ove zemlje očekuju podršku međunarodnih insititucija i pojedinih zemalja na putu ka realizacija programa o potpunoj primjeni Konvencije.

Drugi model ratifikacije konvencije je model kojem teže razvijene zemlje. Naime, po ovom modelu zemlje usklađuju svoje nacionalno zakonodavstvo sa zahtjevom konvencije, pa kada su stvoreni svi uslovi za provođenje konvencije u praksi, oglašavaju ratifikaciju konvencije zvaničnim aktom, što u tom slučaju ima konsitutivni karakter.

Gdje je pozicija Bosne i Hercegovine

Bosna i Hercegovina nije izvršila nijednu zvaničnu radnju ka usvajanju Konvencije. Ovo znači da BiH nije potpisala konvenciju, niti je donijela zvanični plan o ratifikaciji. I pored nepostojanja zvaničnih dokumenta o jasno izraženoj volji da usvoji konvenciju, BiH je do sada učinila mnogo na putu ka obezbjeđenju stvarnih uslova za primjenu konvencije u zemlji, naročito u kontekstu zakonodavne podloge. Da bi se pojasnila ova tvrdnja, u daljem tekstu su analizirani pravni akti, usvojeni u neposrednoj prošlosti, a koji u velikoj mjeri pravni mehanizam BiH usklađuju sa zahtjevima sadržanim u Arhuskoj Konvenciji.

 	a) Zakon o postupku zaključivanja i izvršavanja međunarodnih ugovora (“Službeni glasnik BiH”, br.29/00)

Značajan korak u ratifikaciji ove, a i svih budućih konvencija i ugovora, predstavlja usvajanje Zakona o postupku zaključivanja i izvršavanja međunarodnih ugovora. Ovaj Zakon je usvojila Parlamentarna skupština BiH na sjednici Predstavničkog doma održanoj 18. oktobra 2000. godine i na sjednici Doma naroda održanoj 23. oktobra 2000. godine. Zakon je objavljen je u Službenom glasniku BiH, br. 29/00 od 30. novembra 2000. godine a stupio je na snagu 8. decembra 2000. godine.
Ovim zakonom je uređen postupak za zaključivanje i izvršavanje međunarodnih ugovora kao i sve druge radnje koje su u vezi sa tim procesom.

U skladu sa zakonom, organ nadležan da zaključuje međunarodne ugovore u ime BiH je Predsjedništvo BiH. Ovaj organ ima pravo da ovlasti Vijeće ministara BiH kao i druge organe države BiH da zaključe određeni međunarodni ugovor.

Inicijativu za pokretanje postupka za zaključivanje međunarodnih ugovora mogu dati:
-	institucije države BiH
-	entiteti
-	kantoni
-	lokalne zajednice
-	privredni subjekti
-	NVO

Incijativa se dostavalja Vijeću ministara i to preko nadležnog ministarstva, koje ocjenjuje opravdanost pokrenute inicijative. Ukoliko ministarstvo ocjeni inicijativu opravdanom prijedlog za pokretanje postupka i osnova za vođenje pregovora dostavlja seVijeću ministara. 

Predsjedništvo BiH donosi odluku o pokretanju postupka za vođenje pregovora radi zaključivanja međunarodnog ugovora po vlastitoj incijativi ili na prijedlog Vijeća ministara.

b) Zakon o slobodi pristupa informacijama u BiH (“Službeni glasnik BiH”, br. 28/2000)

Ovaj Zakon je usvojila Parlamentarna skupština BiH na sjednici Predstavničkog doma održanoj 18. oktobra 2000. godine i Doma naroda na sjednici održanoj 23. oktobra 2000. godine. Zakon je objavljen u “Službenom glasniku BiH”, br. 28/2000, od 17. novembra 2000.godine, a stupio je na snagu 25. novembra 2000.godine.

Zakon o slobodi pristupa informacijama je potpuno nov zakon u BiH jer na prostorima ex-Jugoslavije nije postojao njemu sličan zakon. Istovremeno ovaj zakon predstavlja značajan doprinos u procesu demokratizacije društva. Zakonom je regulisn postupak pristupa informacijama kojima raspolažu javni organi, što će se odraziti na njihovu transparentnost, javnost i odgovornost. 

Donošenje zakona imalo je tri cilja:
-	da se ustanovi da informacije koje posjeduju javni organi predstavljaju javno dobro,
-	da se ustanovi da svako lice, dakle i fizičko i pravno ima pravo pristupa ovim informacijama, a javni organi obavezu da objave informaciju,
-	da se omogući svakom fizičkom licu da zatraži izmjenu i daje komentar na informacije kojima lično raspolaže ili koje kontroliše javni organ.

Prema tome, zakonom je zagarantovano pravo na slobodan pristup informacijama, što predstavlja potpuno novo pravo u domaćem zakonodavstvu. 

Zakon sadrži definiciju “informacije”. To je “svaki materijal kojim se prenose činjenice, mišljenja, podaci ili bilo koji drugi sadržaj, uključujući svaku kopiju ili njen dio, bez obzira na oblik ili karakteristike, kao i na to kada je sačinjena i kako je klasifikovana”.

Takođe zakon precizno definiše “javne organe”. To su izvršni, zakonodavni, sudski i upravni organi kao i organ koji obavlja javnu funkciju ako je imenovan ili ustanovljen u skladu sa zakonom.

Zakon reguliše postupak pristupa informacijama kojima raspolažu organi centralne državne administracije kao i njihove obaveze u vezi s tim.

Član 4. propisuje da: “ Svako fizičko i pravno lice ima pravo pristupa informacijama koje su pod kontrolom javnog organa, a svaki javni organ ima odgovarajuću obavezu da objavi takve informacije. Ovo pravo pristupa podliježe samo formalnim radnjama i ograničenjima kako je utvrđeno u ovom zakonu”.

Prema tome pravo pristupa informacijama kojima raspolaže javni organ nije neograničeno. U zakonu su taksativno nabrojani izuzeci zbog kojih javni organ može uskratiti pružanje informacije. Ovi izuzeci se odnose na informacije javnih organa koje se odnose na neke posebne funkcije javnih organa, povjerljive komercijalne funkcije i zaštite privatnosti trećih lica.

Svaki pojedinačan slučaj se razmatra posebno. 

Postupak pristupa informacijama 
Podnosilac zahtjeva obraća se sa zahtjevom za informaciju onom organu za koji smatra da posjeduje informaciju, znači onom organu kojeg smatra nadležnim.  Pri tome zakon propisuje formu zahtjeva i šta mora da sadrži i to:
-	da bude u pismenoj formi, 
-	da sadrži dovoljno podataka koji će omogućiti organu da utvrdi traženu informaciju, te ime i adresu podnosioca zahtjeva.

Zakonom je propisan postupak nadležnog organa po prijemu zahtjeva.

Svaki podnosilac zahtjeva za pristup informacijama koji je nezadovoljan odlukom nadležnog organa ima pravo da podnese žalbu u upravnom postupku. Žalba se podnosi rukovodiocu organa koji je donio odluku. Prilikom razmatranje žalbe rukovodilac organa postupa u skladu sa odredbama entitetskih zakona o upravnom postupku, jer ovaj zakon ne postoji na državnom nivou.

Zakonom je predviđena i mogućnost obraćanja ombudsmenu za BiH, koji je konstituisan u skladu s Ustavom BiH i Sporazumom o ljudskim pravima. Osnovni mu je mandat da po sopstvenoj inicijativi, žalbi oštećenih, NVO, ispituje kršenje ljudskih prava. Ovim je zaokružen sistem zaštite prava na informaciju kao jednog od temeljnih ljudskih prava.
Član 25. propisao je odgovornost Savjeta ministara za primjenu ovog zakona, koji je u najvećoj mjeri u saglasnosti sa odgovarajućim odredbama iz Arhuske konvencije. Usvajanjem ovog zakona BiH je dobila kvalitetan pravni okvir za zaživljavanje modernog sistema za obezbjeđenje i pristup informacijama.

c) Zakon o slobodi pristupa informacijama u F BiH (“Službene novine F BiH”, br. 32/01)

Parlament Federacije BiH usvojio je ovaj Zakon na sjednici Doma naroda održanoj 19. juna 2001. godine i na sjednici Predstavničkog doma održanoj 22. juna 2001. godine. Zakon je objavljen u “Službenim novinama F BiH”, br. 32/01, od 24. jula 2001. godine, a stupio je na snagu 01. augusta 2001. godine. Međutim primjena ovog zakona počela je istekom  šest mjeseci od dana njegovog stupanja na snagu, tačnije 1. februara 2002. godine. 

Donošenje zakona imalo je tri cilja:
-	da se ustanovi da informacije koje posjeduju javni organi predstavljaju javno dobro,
-	da se ustanovi da svako lice, dakle i fizičko i pravno ima pravo pristupa ovim informacijama, a javni organi obavezu da objave informaciju,
-	da se omogući svakom fizičkom licu da zatraži izmjenu i daje komentar na informacije kojima lično raspolaže ili koje kontroliše javni organ.

Zakonom je zagarantovano pravo na slobodan pristup informacijama kojima raspolažu entitetski organi vlasti kao i njihove obaveze u vezi s tim. 

Ovaj zakon je u potpunosti u saglasnosti sa državnim Zakonom o slobodi informisanja.

Zakon o slobodi pristupa informacijama u Republici Srpskoj nije usvojen, međutim parlamentrna procedura povodom ovog zakona je u toku, tako da će u vrlo skoroj budućnosti kompletan prostor BiH biti pokriven kvalitetnim zakonima koji uređuju ovu oblast u skladu sa Arhuskom Konvencijom. 

c) Pristup informacijama, učešće javnosti i pristup pravdi u ostalim propisima F BiH I RS-a

Federacija BiH

Zakon o prostornom uređenju (“Službeni list SR BiH”, br. 9/87)

Odredbe zaštite i unapređenje čovjekove sredine nalaze se u Zakonu o prostornom uređenju koji je u međuvremenu više puta noveliran, ali odredbe o zaštiti okoline pri tome nisu mijenjane. Tu se pored opštih odredaba obrađuje materija urbanizma i prostornog uređenja, planiranja prostora i naselja, kao i građenja, te zaštita okoline i to, zaštiti tla , vode i vazduha tj. sve komponente okoline ali ipak on se u prvom redu odnosi na zaštitu vazduha.  Ovaj Zakon se primjenjuje na teritoriji Federacije BiH.

Čl. 104. i 105 Zakona predviđaju učešće javnosti u raspravi povodom izrade planova koji mogu biti razvojni (kakav je prostorni plan, urbanistički plan i urbanistički red) i provedbeni (kao što su regulacioni planovi i urbanistički projekat). O nacrtu plana obavlja se javna rasprava poslije koje nosilac izrade plana utvrđuje prijedlog plana.  Svi prijedlozi i primjedbe dati u toku  javne rasprave i prijedlog plana dostavljaju se nadležnoj skupštini na usvajanje. Po njegovom usvajanju plan se objavljuje u službenim novinama.
Pomenutom odredbom propisano je učešće javnosti u samo jednoj oblasti a to je vezano za donošenje planova, koji se tiču i životne sredine.

Zakon o vodama (Službene novine F BiH”, br. 18/98)

Najvažniji planski dokument za dugoročno upravljanje vodama je vodoprivredna osnova. Ovim zakonom je predviđena obavezna izrada vodoprivredne osnove F BiH i vodoprivredne osnove šest glavnih slivnih područja u F BiH. Imajući u vidu značaj vodoprivrednih osnova za dalji privredni i društveni razvoj u F BiH članovima 15. i 16. Zakona o vodama određena je procedura oko donošenja vodoprivrednih osnova.  Nacrt vodoprivredne osnove se dostavlja na javnu raspravu gdje se javnost upoznaje sa sadržajem vodoprivredne osnove i ima mogućnost stavljanja primjedbi i prijedloga.

Republika Srpska

Zakon o uređenju prostora («Službeni glasnik RS», br. 19/96)

U skladu sa ovim zakonom nosioci pripreme plana utvrđuju nacrt plana i stavljaju ga na javnu raspravu radi izjašnjavanja i podnošenja primjedbi. O mjestu, vremenu i načinu izlaganja nacrta plana javnost mora biti obavještena najmanje 8 dana prije. 

Pomenutom odredbom propisano je učešće javnosti u procesu za donošenje planova, koji sadrže i oblast životne sredine.

Zakon o vodama (“Službeni glasnik RS”, br. 18/98)

U zakonu nije predviđeno učešće javnosti u procesu donošenja vodoprivredne osnove i planova razvoja vodoprivrede. 

Planirane aktivnsti u pogledu pravnog aspekta

Nacrti okolinskih zakona  u F BiH i RS

Evropska Komisija je pokrenula intenzivan okolišni program, sa namjerom da se za oba entiteta pripreme nacrti okolišnih zakona, koji odgovaraju savremenim trendovima i zahtjevima Evropske Unije. Cilj je stvaranje finalnog prijedloga koji bi bio sličan za oba entiteta, tako da sve osnovne odredbe zakona za Federaciju BiH i Republiku Srpsku budu međusobno saglasne. Istovremeno ovim zakonima treba da se utemelji put ka približavanju zakonima Evropske zajednice.
Projekat je priveden kraju i izrađeni su nacrti slijedećih zakona:
-	Okvirni zakon o zaštiti okoliša/životne sredine, koji daje integralan okvir za izdavanje okolinskih dozvola, uključujući procedure koje se odnose na procjenu uticaja na okoliš na osnovu koncepta integrisane kontrole i prevencije zagađenja;
-	Zakon o zaštiti voda;
-	Zakon o otpadu;
-	Zkon o zaštiti prirode;
-	Zakon o zaštiti vazduha

Slijedeća faza je upućivanje zakona u skupštinsku proceduru radi usvajanja, koja može da bude dugotrajna i sa rizikom da parlamenti entiteta iste usvoje ali uz određene izmjene.  

Nacrt Okvirnog Zakona o zaštiti okoliša

Jedno od osnovnih načela koje je inkorporirano u pomenuti Nacrt jeste učešće javnosti, pristup informacijama i pristup pravdi. Pitanja zaštite okoliša ostvaruju se putem učešća svih zainteresiranih građana, na određenom nivou. Svaki pojedinac i organizacija moraju imati odgovarajući pristup informacijama koje se odnose na okoliš, a kojim raspolažu organi uprave, uključujući i informacije o opasnim materijama i aktivnostima u njihovim zajednicama, kao i mogućnost učešća u procesu donošenja odluka. 
Organi koji donose propise i nadležni organi za zaštitu okoliša su dužni pomagati i razvijati svijest javnosti, kao i podsticati učešće, omogućavajući dostupnost informacija široj javnosti.  (član 10 – članovi su numerisani prema nacrtu urađenom za FBiH, ali odogovarajuće odredbe postoje i u nacrtu teksa za RS)

U Nacrtu zakona poglavlje VI obrađuje pitanja vezano za pristup informacijama, učešće javnosti i pristup pravdi.(čl. 30-39).

Nacrtom zakona, javnosti je zagarantovan pristup informacijama, mogućnost da učestvuju u procesu odlučivanja i pristup pravdi po pitanjima vezanim za okoliš. Organi upravi su dužni obezbjediti da lica koja ostvaruju svoja prava neće zbog toga biti kažnjeni, proganjani ili na bilo koji drugi način uznemirivani zbog svog učešća.
Sistem informisanja o životnoj sredini i prikupljanje informacija
Ministar nadležan za pitanja okoliša dužan je uspostaviti sistem informiranja o okolišu i omogućiti monitoring stanja okoliša, aktivnosti mjerenja, prikupljanja, obrade i evidentiranja podataka o korištenju i opterećenju okoliša. 

Sistem informisanja se uspostavlja i organizuje na osnovu teritorijalne gustine naseljenosti, na način da:
-	se utvrde kvantitativne i kvalitativne promjene stanja okoliša koje su nastale kao rezultat korištenja i uporede na međunarodnom nivou na način da se procjenjuju zajedno sa socijalnim i ekonomskim podacima kao i sa aspekta uticaja na zdravlje stanovništva;
-	se utvrde uzroci utjecaja na okoliš sa zadovoljavajućom tačnošću, uključujući i detaljne prikaze koji su potrebni za određivanje uzročno-posljedične veze u odnosu na štetu;
-	se što je moguće prije može predvidjeti opasnost po okoliš;
-	se mogu preduzimati mjere predviđene propisima i druge mjere od strane nadležnih organa;
-	se koristi u svrhu planiranja. (Član 22)

Pristup informacijama o okolišu

Konvencija reguliše slijedeće elemente pristupa informacijama:
-	Određivanje najvažnijih definicija, tj. informacije o okolišu organa vlasti,
-	Osnovna načela slobodnog pristupa informacijama o okolišu,
-	Obaveza organa uprave da obezbjede ove informacije,
-	Obaveza ovih organa da sakupljaju i ažuriraju informacije,
-	Obaveza da se informacije o okolišu učine transparentnijim,
-	Razlozi za odbijanje zahtjeva za davanje informacija,
-	Obaveza država da redovno objavljuju informacije,
-	Troškovi informisanja.

Pristup informacijama ima dva osnovna toka:
•	Aktivni protok informacija, tj. pravovremene informacije o stanju okoliša. Ovo je obaveza državnih organa da obezbjede ove informacije. Aktivni protok informacija predstavlja osnovu za pasivni pristup. Član 5 Konvencije obavezuje organe uprave da redovno dolaze do informacija o okolišu i da ih ažuriraju. Ove informacije su transparentne i stvarno dostupne.
•	Pasivni protok informacija. tj. pristup informacijama, gdje državni organi moraju da odgovore na zahtjeve ukoliko ih prime. Što se tiče javnih organa vlasti to znači da ovi organi moraju na zahtjev da objelodane informacije. Pravo na pristup informacijama je neograničeno.

Najosjetljivije je pitanje razloga za odbijanje zahtjeva za davanje informacija, te su ti razlozi taksativno nabrojani u Konvenciji.

Aktivno pružanje informacija o zaštiti okoliša u Nacrtu zakona

Ministar nadležan za pitanja okoliša će pružati informacije o okolišu na transparentan i djelotvoran način i u tu svrhu će koristiti publikacije u štampanoj i elektronskoj formi koje su dostupne javnosti kao i instrumente javnog obavještavanja.  
	
U slučaju neposredne opasnosti po ljudsko zdravlje ili okoliš ministar će, odmah predstavnicima javnosti  dostaviti sve podatke koje posjeduju organi uprave i koji bi mogli omogućiti javnosti preduzimanje mjera za sprečavanje ili ublažavanje štete koja proizilazi iz određene opasnosti. (Član 29)
Prema tome organi uprave su obavezni da obezbjede informacije, oni učestvuju u procesu donošenja odluka.

Prvi i najvažniji element pristupa informacijama je određivanje definicije takvih informacija. Informacija o okolišu, u smislu Nacrta zakona, znači bilo koju informaciju u pisanoj, vizuelnoj, audio, elektronskoj ili bilo kojoj drugoj materijalnoj formi o:
-	stanju elemenata okoliša, kao što su zrak i atmosfera, voda, tlo, pejzaže, prostor i prirodna područja, biološki diverzitet i njegove komponente, uključujući genetski modificirane organizme i međudjelovanje ovih elemenata;
-	faktorima, kao što su supstance, energija, buka i radijacija, i djelatnosti i mjere, uključujući administrativne mjere, sporazume o zaštiti okoliša, politike, zakonodavstvo, planove i programe, koji utiču ili postoji vjerovatnoća da će uticati na elemente okoliša u okviru alineje 1. ovog člana, analiza troškova i dobiti i druge ekonomske analize i pretpostavke koje se koriste u odlučivanju u okolišu;
-	stanju ljudskog zdravlja i sigurnosti, životnim uslovima, kulturnim dobrima i građevinama, u mjeri u kojoj su ili bi mogli biti pod uticajem stanja elemenata okoliša ili preko ovih elemenata pod uticajem faktora, djelatnosti ili mjera  navedenih u alineji 2. ovog člana,
-	organima i institucijama nadležnim za okoliš;
Druga osnovna definicija Konvencije je definisanje značenja “javnosti”. Prema nacrtu zakona "javnost" predstavlja jedno ili više fizičkih ili pravnih osoba, i u skladu sa entitetskim zakonima ili praksom, njihova udruženja, organizacije ili grupacije.	
Zainteresirana javnost, u smislu ovog zakona, znači javnost koja ima interes u odlučivanju u  okolišu bilo zbog lokacije projekta ili zbog prirode datog zahvata u okolišu, javnost koja je pod uticajem ili je vjerovatno da će biti pod uticajem namjeravanog zahvata u okolišu i nevladine organizacije koje promoviraju zaštitu okoliša. (Član 30)
 Ove definicije su u potpunosti  preuzete iz Konvencije.

U članu 31 Nacrta zakona definisano je da “javnost ima pristup informacijama, mogućnost učešća u odlučivanju i zaštitu prava pred upravnim i sudskim organima po pitanjima zaštite okoliša bez diskriminacije na osnovu državljanstva, nacionalnosti ili mjesta stanovanja i u slučaju pravnih osoba bez diskriminacije na osnovu njihovog mjesta registracije ili centra aktivnosti. 
Organ uprave će obezbjediti da osobe koje ostvaruju svoja prava u skladu sa ovim zakonom neće biti kažnjene, proganjane ili uznemiravane na bilo koji način zbog svog učešća u postupku. 

Zloupotreba pravnih sredstava (pokretanjem parnice, plaćanje odštete ili pokretanjem  građanskog krivičnog, prekršajnog ili radno-pravnog) radi kažnjavanja, progona ili uznemiravanja osoba koje su ostvarivale svoja prava na učešće javnosti smatrat će se nezakonitom. 

Edukacija i kadrovsko jačanje

Ministarstva obrazovanja su dužna izraditi godišnje obrazovne programe zaštite okoliša u cilju obrazovanja i podizanja svijesti javnosti u oblasti okoliša. Obrazovni programi zaštite okoliša će biti uključeni u nastavne i vannastavne programe. Pored bitnih pitanja zaštite okoliša, obrazovni programi će sadržavati podatke o tome kako se obezbjeđuje pristup informacijama, kako se učestvuje u odlučivanju i kako se ostvaruje zaštita prava u oblasti okoliša. (Član 32)
Ministarstva će organizirati obuku nevladinih organizacija koje se bave pitanjima zaštite okoliša. 

Pristup informacijama o okolišu

Ministarstvo će, na zahtjev zainteresiranog lica, osigurati da informacije iz oblasti zaštite okoliša budu dostupne javnosti i to što je prije moguće, a najkasnije u roku od 15 dana od dana podnošenja zahtjeva osim u slučajevima kada sadržaj i složenost datih informacija opravdava produženje ovog roka do jednog mjeseca. Podnosilac zahtjeva će biti obaviješten o svakom produženju datog roka i razlozima tog produženja. (Član 33)
Prema tome nadležni organ će osigurati da tražene informacije o okolišu budu dostupne javnosti i to bez obaveze navođenja interesa.  Ovakva odredba je identična sa članom 4. Konvencije sa jednom izmjenom u pogledu roka za davanje informacija.

Zahtjev za davanje informacija o okolišu može biti odbijen ukoliko:
-	nijedan organ uprave ne poseduje tražene informacije o okolišu;
-	je zahtjev očigledno neosnovan ili formuliran suviše uopćeno; 
-	se zahtjev tiče materijala koji je u fazi pripreme ili se tiče unutrašnje komunikacije organa uprave gdje je takvo izuzimanje od davanja informacije predviđeno nekim drugim zakonom, uzimajući u obzir narušavanje općeg interesa davanjem informacije, ili 
-	 u slučaju da je informacija već dostavljena predstavnicima nevladinih organizacija, lokalnim zajednicama i štampi zbog kolektivnog javnog interesa. U tom slučaju nadležni organ uprave će uputiti podnosioca zahtjeva gdje može dobiti potrebne informacije. 
Zahtjev za informacije o okolišu može biti odbijen ukoliko bi davanje informacija imalo štetan utjecaj na:
- međunarodne odnose, odbranu ili opću bezbjednost;
- tok pravde, pravo lica na pravedno suđenje i mogućnost organa uprave da sprovede krivični ili disciplinski postupak;
- povjerljivost informacija koje se tiču trgovine i industrije, gdje je takva povjerljivost zaštićena zakonom kako bi se zaštitili legitimni ekonomski interes. U ovom okviru, informacije o emisijama koje su bitne za zaštitu okoliša ne smiju se otkrivati;
- prava intelektualne svojine;
- povjerljivost osobnih podataka i/ili dokumente koji se odnose na fizičke osobe u slučaju da te osobe nisu dale saglasnost za otkrivanje datih informacija javnosti, gdje je ta povjerljivost predviđena zakonom;
- interese treće osobe koja je obezbijedila tražene informacije a da na to nije bilo pravno obavezna i ukoliko ta osoba ne da saglasnost za otkrivanje datog materijala, ili 
- okoliš na koji se informacije odnose, kao što su mjesta uzgoja rjetkih vrsta.

Razlog za odbijanje zahjeva za davanje informacija mora biti obrazložen.

Organ uprave, ukoliko ne posjeduje tražene informacije, dužan je da u najkraćem mogućem roku proslijedi zahtjev organu uprave koji bi mogao imati date informacije i o istom će obavjestiti podnosioca zahtjeva. Rok se računa od dana kada podnosilac zahtjeva prvi put podnese zahtjev za dobijanje informacija. (Član 34)

Naknada za pružanje informacija

Nadležni organ će uvesti naknadu za davanje informacija. Naknada za davanje postojećih informacija ili dokumenata neće prevazilaziti troškove umnožavanja tih informacija i dokumenata. U slučajevima u kojima organ uprave mora da sprovede istraživanje ili neke druge aktivnosti na koje nije obavezan zakonom, podnosilac zahtjeva dužan je platiti naknadu u skladu sa troškovnikom. (Član 35)
  
Konvencijom se pristup informacijama želi učiniti što je moguće lakšim i jednostavnijim, što podrazumjeva slijedeće:
-	zahtjev da davanje informacija ne mora da ima poseban format, čak nije neophodna ni pismena forma;
-	organi uprave treba da obezbjede informacije po pitanju iz oblasti okoliša;
-	ukoliko organi uprave ne posjeduju tražene informacije obavjestit će podnosioca zahtjeva o organima kojima je moguće podnijeti zahtjev za dobijanje datih informacija ili će proslijediti zahtjev tim organima a o tome obavjestiti podnosioca zahtjeva;
-	informacije o okolišu će biti dostupne što je prije moguće, najkasnije u roku od mjesec dana od dana podnošenja zahtjeva, osim u slučajevima kada obim i kompleksnost datih informacija ne opravdavaju produženje ovog roka do dva mjeseca nakon podnošenja zahtjeva;
-	za davanje informacija može se uvesti naknada ali ova naknada neće prevazilaziti neki razuman iznos.

	Učešće Javnosti 

Učešće javnosti u odlukama o posebnim aktivnostima

Učešće javnosti u odlučivanju u pitanjima relevantnim za okoliš od vitalnog je značaja kako za process demokratizacije društva tako i za doprinos efikasnoj zaštiti okoliša.

U članu 36. Nacrta Okvirnog zakona o okolišu propisana je obaveza  nadležnih organa da obezbijede učešće javnosti u:   
-	postupcima procjene utjecaja projekata na okoliš; 
-	postupcima izdavanja okolinskih dozvola za pogone i postrojenja iz svoje nadležnosti
-	kao i u postupku donošenja drugih odluka koje mogu imati značajan uticaj na okoliš.
 
Odmah nakon pokretanja upravnog postupka javnost će biti informirana o slijedećem:
-	predloženim aktivnostima i zahtjevu za izdavanje okolinske dozvole o čemu će biti donesena odluka;
-	nacrtu odluke;
-	organima uprave koji su odgovorni za donošenje odluke; 
-	predviđenom postupku uključujući dostupne informacije o:
a)  pokretanju postupka;
b)  mogućnosti za učešće javnosti;
c)  vremenu i mjestu predviđene javne rasprave;
d)  nazivu organa uprave od kojih se mogu dobiti relevantne informacije i 
     izvršiti uvid u dokumentaciju;
e)  nazivu organa uprave ili bilo kog drugog organa kome se mogu
     podnijeti primjedbe i pitanja kao i rok za podnošenje primjedaba ili pitanja, 
f)  okolišu koje su relevantne za predložene aktivnosti

Zainteresirana javnost će biti obavještena prije ili najkasnije u vrijeme početka postupka izvođenja dokaza i upozorena da se u roku od 30 dana  moraju podnijeti dokazi i činjenice koje se tiču datog slučaja. 

Nadležni organ će podsticati podnosioce zahtjeva za izdavanje okolinske dozvole da animiraju zainteresiranu javnost da učestvuju u raspravama i da obezbjede informacije o ciljevima njihovog zahtjeva za izdavanje okolinske dozvole, prije podnošenja zahtjeva.
 
Informacije koje se daju na traženje

Nadležni organ uprave će na zahtjev zainteresirane javnosti, u najkraćem mogućem  roku, omogućiti besplatan uvid u sve informacije koje su relevantne za donošenje odluka. (Član 37)

 Informacije sadrže: 
-	opis lokacije, fizičkih i tehničkih karakteristika predložene aktivnosti uključujući procjenu očekivanih rezidijuma/taloga i emisija;
-	opis značajnih uticaja predložene aktivnosti po okoliš;
-	opis mjera koje su predviđene za sprečavanje i/ili smanjenje tih uticaja uključujući emisije;
-	kratak  netehnički rezime gore navedenih podataka;
-	prikaz osnovnih alternativnih rješenja proučenih od strane podnosioca zahtjeva, 
-	osnovne izvještaje i stručna mišljenja koja su pripremili organi uprave.

Zainteresirana javnost može, u roku od 30 dana od dana dobijanja informacija, u pismenoj formi podnijeti bilo kakve primjedbe, informacije, analize ili mišljenja koje smatra relevantnim za datu aktivnost. U slučaju izuzetno složenih pitanja, organ uprave može na zahtjev zainteresirane javnosti  produžiti rok na 60 dana. Rezultati učešća javnosti uzet će se u obzir kod donošenja odluke. 

Nadležni organ će osigurati da javnost bude obaviještena o odluci odmah nakon donošenja. 

Pristup Pravdi

Pristup pravdi u okviru Konvencije obuhvata postupke pred sudom ili nekim drugim nezavisnim i nepristrasnim tijelom koje je osnovano zakonom. 

U članu 38 Nacrta Okvirnog zakona o okolišu propisana je obaveza rukovodioca organa uprave da osigura “da svako lice koje smatra da njegov zahtjev za davanje informacija nije razmatran, neopravdano odbijen, da je na njega u potpunosti ili djelimično neadekvatno odgovoreno ili da nije bio obrađen, ima pristup postupku preispitivanja odluke pred drugostepenim organom ili pred sudskim vijećem u skladu sa odredbama Zakona o upravnom postupku. 
Odluka u drugostepenom upravnom i sudskom postupku donijet će se po hitnom postupku”. 

Ovdje se radi o pristupu pravdi vezano za probleme koji se tiču pristupa informacijama. Ovaj član je u potpunosti u skladu sa zahtjevom iz Konvencije da bilo koje lice može tražiti pravni lijek ukoliko smatra da je njegov zahtjev za davanje informacija ignorisan, nezakonito odbijen, ili da na njega nije dat adekvatan odgovor.

U članu 39 Nacrta Okvirnog zakona o okolišu propisano je da predstavnici zainteresirane javnosti koji su učestvovali u prvostepenom postupku imaju pravo da ulože žalbu i da pokrenu postupak preispitivanja odluke, dijela odluke ili postupak zbog neizvršavanja odluke, pred sudom.

 Nakon provođenja postupka sud može: 
-	naložiti organima ponavljanje ili obnovu postupka;
-	naložiti fizičkim osobama da preduzmu sve neophodne sanacione mjere uključujući obustavu određenih aktivnosti i/ili plaćanje šteta;
-	obavezati fizičke osobe da izvrše uplatu naknade u Federalni fond zaštite okoliša kao i da snose troškove sudskog postupka i
-	naložiti privremene mjere.
U ovom članu je definisan pristup pravdi u slučaju učešća javnosti u donošenju odluka kojim se udovoljava zahtjevu iz Konvencije da odluke organa uprave mogu osporavati lica koja imaju interes ili ukoliko je u pitanju uskraćivanje određenog prava. Zahtjev može da osporava sadržajnu i priceduralnu zakonitost bilo koje odluke, djelovanja ili izostanka djelovanja.

U cilju postizanja obeštećenja ili pravne zaštite svako zainteresirano lice ima pravo na zaštitu u upravnim i sudskim  postupcima. 

Nacrt Zakona o vodama

U Ovom zakonu propisano je učešće javnosti u procesu planiranja. Tako predlagač plana ima obavezu da obavještava javnost o početku pripreme pojedinačnih planova najmanje tri godine prije početka perioda na koji se plan odnosi i da obezbjedi učešće javnosti u pripremi i usvajanju relevantnog plana.

Prije početka pripreme pojedinačnih planova, predlagač ima obavezu da:
-	pozove na saradnju nadležne federalne i lokalne organe, javne službe, nevladine i druge organizacije,   i ostale osobe koje su u području koje je obuhvaćeno planom 
-	im predstavi prijedlog sadržaja i raspored izrade i usvajanja plana (šira javnost se o ovome obavještava putem medija)
-	predstavi javnosti izvještaj o napredovanju na pripremi plana najmanje  dvije godine prije početka perioda na koji se plan odnosi
-	objavi nacrt plana najmanje godinu dana prije početka perioda na koji se plan odnosi
-	obezbjediti pristup dokumentima na osnovu kojih je plan izrađen.

Javnost ima pravo da:
-	podnosi pismene primjedbe na nacrt plana u roku od šest mjeseci nakon njegovog objavljivanja
-	učestvuje u ponovnom razmatranju, izmjenama i dopunama planova

Usvojeni planovi, kako bi bili dostupni javnosti objavljuju se putem novina, interneta i na druge načine.

Zaključak 
Analizirajući odredbe vezano za pristup informacijama, učešće javnosti i pristup pravdi u draftu Okvirnog zakona o zaštiti okoliša može se konstatovati slijedeće:

•	da se njime uspostavlja jasan i transparentan okvir za implementaciju Konvencije  
•	da su predstavnici organa vlasti dužni pružati pomoć i davati smjernice javnosti
•	da se promovira obrazovanje i podizanje svijesti o pitanjima vezanim za okoliš
•	da se zabranjuje svaki vid diskriminacije

Osim toga osnovni elementi Konvencije u pogledu pružanja informacija kao što su:
-	Određivanje najvažnijih definicija, tj. informacije o okolišu organa vlasti,
-	Određivanje osnovnih načela slobodnog pristupa informacijama o okolišu,
-	Obaveza organa uprave da obezbjede ove informacije,
-	Određivanje obaveza ovih organa da sakupljaju i ažuriraju informacije,
-	Utvrđivanje obaveze da se informacije o okolišu učine transparentnijim,
-	Utvrđivanje razloga za odbijanje zahtjeva za davanje informacija,
-	Utvrđivanje obaveze država da redovno objavljuju informacije,
-	Određivanje troškova informisanja

su u potpunosti  inkorporirani u nacrtu Okvirnog zakona o zaštiti okoliša.

Institucionalni okvir

Postojeća institucionalna postavka ogleda se u tome da Bosna i Hercegovina nema zajedničku instituciju koja bi se bavila  pitanjem okoliša na državnom nivou. To proizilazi iz Dejtonskog mirovnog sporazuma po kome su okolišni aspekti u nadležnosti entiteta. Prema tome institucije koje se bave ovom problematikom su na nivou entiteta, a u Federaciji BiH i na kantonalnom nivou i to:

U Federaciji  Bosne i Hercegovine  nadležni su:
•	Federalno Ministarstvo prostornog uređenja i okoliša, čije su glavne funkcije i zadaci materija urbanizma i prostornog uređenja, planiranja prostora i naselja, kao i građenja i zaštita okoline 
•	Federalno Ministarstvo poljoprivrede, vodoprivrede i šumarstva, koje obuhvata tri vaćna sektora iz naziva. Sektor voda unutar ovog ministarstva djeluje na području upravnih poslova vezano za izdavanje vodoprivrednih saglasnosti  i dozvola, te vodoprivredne inspekcijske poslove.  

U Kantonima: Unsko-sanski, Posavski, Tuzlanski, Bosansko-podrinjski, Zeničko-dobojski, Zapadno-hercegovačkom, Herceg-bosanskom, Hercegovačko-neretvanskom, Srednjebosanski i Sarajevski nadležna tijela su:
•	Ministarstva za izgradnju, prostorno uređenje i okoliš koja djeluju na  
polju uređenja prostora i zaštite okoliša u kantonalnim granicama.
•	Ministarstva poljoprivrede, vodoprivrede i šumarstva, koje se takođe bavi upravnim poslovima kao što je izdavanje vodoprivrednih saglasnosti i dozvola, koje su po Zakonu o vodama u nadležnosti kantona.

Republika Srpska

•	Ministarstvo za urbanizam, stambeno-komunalne djelatnosti, građevinarstvo i ekologiju obavlja poslove prostornog planiranja, provođenja planova kao i zaštite okoliša.
•	Ministarstvo poljoprivrede, vodoprivrede i šumarstva

Međuentitetska tijela

Koordinacioni Odbor za okoliš BiH i Komisija za vode BiH osnovani su 1998. godine.
 
•	Koordinacioni Odbor za okoliš BiH je međuentitetsko tijelo koje koordinira rad po pitanjima vezano za okoliš između dva entiteta 
Osnovano je 14. jula 1998. god. Kada su dva Ministra za okoliš  iz Republike Srpske i iz Federacije B&H, ispred njihovih vlada, potpisali Memorandum o razumijevanju. Ovaj memorandum je jedan od najdalekosežnijih sporazuma potpisanih do danas između Entiteta. Memorandum predstavlja zvaničnu namjeru obje strane da sarađuju u svim pitanjima vezanim za okoliš i temelj je za aktivnosti koje poduzima Koordinacioni odbor za okoliš B&H.
Koordinacioni odbor se, saglasno Memorandumu o razumjevanju bavi posebno: 
a)	 Međunarodnim ugovorima i programima koji se tiču okolišne materije;
b)	 Saradnjom sa Republikom Hrvatskom i Saveznom Republikom Jugoslavijom u oblasti okoliša;
c)	Usklađivanjem postojećeg i budučeg okolišnog zakonodavstva, propisa, okolišnih akcionih programa, monitoringa, standarda i informacionih sistema;
d)	Usklađivanjem planova za hitne situacije;  
e)	Koordiniranjem svih okolišnih aktivnosti u cilju pristupanja BiH-e Evropskoj    uniji   kao države članice.
Koordinacioni odbor ima osam članova. Četiri člana su određena od strane Vlade Federacije B&H i četiri člana od strane Vlada Republike Srpske.

•	Komisija za koordinaciju pitanja iz oblasti vodoprivrede odgovorna je za saradnju između nadležnih ministarstava oba bosanskohercegovačka entiteta kada je riječ o pitanjima vezanim za vode, sa ciljem uklanjanja  eventualne kolizije u upravljanju vodama. Ova komisija  sastoji se od osam članova.  Četiri člana imenuje Vlada Federacije BiH i četiri člana Vlada Republike Srpske. Memorandum o razumjevanju potpisali su resorni ministri Vlada oba entiteta 4. Juna 1998.god.
Komisija se bavi sljedećim pitanjima:
Međunarodnim ugovorima o vodoprivrednoj problematici 
-	Međunarodnim vodnim putevima;
-	Međunarodnim vodoprivredim projektima 
-	Saradnjom sa Republikom Hrvatskom i Saveznom Republikom
                Jugoslavijom o pitanjima vezanim za vodu;
-	Usklađivanjem sadašnjih i budućih propisa iz oblasti vodoprivrede;
-	Usklađivanjem i praćenjem  standarda kvaliteta voda;
-	Usaglašavanjem programa deponovanja čvrstog otpada – zaštitom
                 vodnih resursa;
-	Usklađivanjem i kontrolom rada laboratorija za praćenje kvaliteta voda
                 i kategorizaciju vodotoka;
-	Izgradnjom i obnavljanjem vodoprivrednih objekata na međuentitetskoj 
                liniji i neposredno uz nju;
-	Objektima presječenim međuentitetskom linijom;
-	Usklađivanjem planskih dokumenata iz oblasti vodoprivrede za objekte
                 presječene međuentitetskom linijom;
-	Prikupljanjem i razmjenom podataka (međuentitetskih i međunarodnih)
-	Usklađivanjem planova zaštite od poplava i ostalih izvandrednih
Situacija

Generalno, BiH je usvojila niz zakona koji vrlo ozbiljno i na odgovarajući način regulišu pitanje dostupnosti infromacijama. Ovim je BiH ispunila gotovo sve zahtjeve vezano za prvi bitan element konvencije, pravo na infromaciju. Ostali elementi Konvencije, pravo na učešće u odlučivanju i pristup pravosuđu, trenutno nisu dovoljno usklađeni sa konvencijom, ali donošenjem novih zakona o zaštiti okoliša, BiH će imati kompletnu, jasnu i modernu zakonsku podlogu za primjenu svih zahtjeva koje postavlja Arhuska Konvencija.

Kako je ranije rečeno, osim adekvatne zakonske podloge, neophodno je i insitutcionalni mehanizam postaviti i osposobiti da udovolji primejni svakog od zahtjeva konvencije. 

Za sada je Kanton Sarajevo naviše uradio na realizaciji prava na infromaciju I to pema već spomenutom Zakonu o slobodi Infromacije FBiH. Naime, odmah pošto je zakon stupio na snagu, Kanton sarajevo je poveo javnu kamapnju u cilju obavještavanja građana o njihovim pravima po ovom zakonskom tekstu. 
U Federaiji je, opet po osnovu zakona o slobodnom infromisanju, uastanovljen I Ombudsman za infromacije, kao garant izvršenja ovog prava, odnosno obaveze nadležnih organa da infromaciju stave na raspolaganju zainteresovanim građanima.

Planirane aktivnsti u pogledu institucionalnog aspekta

Edukacija i kadrovsko jačanje

Prema Nacrtu Okvirnog zakona o okolišu ministarstva obrazovanja su dužna izraditi godišnje obrazovne programe zaštite okoliša u cilju obrazovanja i podizanja svijesti javnosti u oblasti okoliša. Obrazovni programi zaštite okoliša će biti uključeni u nastavne i vannastavne programe. Pored bitnih pitanja zaštite okoliša, obrazovni programi će sadržavati podatke o tome kako se obezbjeđuje pristup informacijama, kako se učestvuje u odlučivanju i kako se ostvaruje zaštita prava u oblasti okoliša. (Član 32)
Ministarstva će organizirati obuku nevladinih organizacija koje se bave pitanjima zaštite okoliša. 

Tokom 1999. i 2000. godine u organizaciji Regionalnog centra za okoliš zemalja Centralne i Istočne Evrope održana su tri seminara na temu «Učešće javnosti u odlučivanju o okolišu». Učesnici su bili predstavnici organa vlasti, javne institucije i nevladine organizacije iz oblasti okoliša.

Jačanje svijesti i razmjena informacija vezano za Arhusku konvenciju

Zakonski okvir i odgovarajući instituconalni mehanizam neće biti dovoljni za aktivnu primenu konvencije, ukoliko se ne preduzmu odgovarajući koraci da se građani BiH upoznaju sa svojim pravima koja su obezbjeđena Konvencijom. Kroz razne vidove propagandne djelatnosti, državni organi, stručne i naučno-istarživačke insituticije, profesionalne organizacije treba da animiraju građane da svoja prava upražnjavaju na odgovorajaći način. Ovaj proces zahtijevaće mnogo opreativnog rada, kontakte, medijske prezentacije, rasprave, ponekad i suprotstvaljanje stavova i mišljenja, ali je neophodan put ka potpunoj demokratizaciji društva u oblasti okoliša, što je već postavljeni društveni cilj BiH.
Naučne postavke o neminovnom uljučivanju svakog pojedinca u zaštitu prirodnog okruženja, te racionano korištenje prirodnih resursa u kontekstu održivog razvoja na svim nivoima, ovakvim pristupom bi dobili najširi krug učesnika čime bi se osigurala dosljedna primjena osnovnih postavki koje garantuju ispravan put u integraciji razvoja društva u skladu sa zaštitom životne sredine.

Aktivnosti nevladinog sektora

Konvencija posebno mjesto u demokratizaciji odnosa u oblasti životne sredine daje nevladinim organizacijama (NVO), koje jesu izraz volje građana u realizaciji određenih ciljeva, u ovom slučaju zaštitie i unapređenja okoliša. Narastanje broja NVO u BiH u poslijeratnom periodu uslovilo je i omasovljenje pokreta i udruženja koja se bave zaštitom okoliša kao svojom osnovnom djelatnosti. Trenutno stanje govori da u BiH djeluje preko 150 NVO koje u svom programu imaju zaštitu životne sredine kao osnovni cilj rada. 

Rad nevladinih organizacija u FBiH regulisan je Zakonom o udruživanju građana (zakon naslijeđen od SR BiH). 

U Republici Srpskoj usvojen je novi Zakon o Asocijacijama i Fondacijama. Prema raspoloživim infromacijama, slični zakoni će biti usvijeni u Federaciji i na nivou BiH.
Prema novom zakonu RS, usatnovljen je novi režim osnivanja i funkcionisanja NVO, a najbitnije promjene su u sljedećem:
•	Osnivanje NVO je značajno pojednostavljeno (umjesto dosadašnjih 30, sada je dovoljno 3 lica da iniciraju osnivanje NVO);
•	Radi obezbjeđenja finansijskih sredstava za rad, NVO mogu da se bave i dodatnim djelatnostima koje nisu istaknute u zvaničnoj misiji NVO;
•	Omogućeno je djelovanje NVO na cijelioj teritoriji BiH (u Zakonu RS postoji odredba da NVO iz FBiH mogu svoju djelatnost obavljati i u RS).  

Postavljenjem novog zakonskog okvira za djelovanje NVO u BiH, stekli su se uslovi da NVOpreuzmu aktivnu ulogu u kreiranju odnosa u oblasti životne sredine.

RAZVOJ STRATEGIJE ZA IMPLEMENTACIJU AARHUSKE KONVENCIJE (REReP 2.2)

Plan rada i vremenski raspored

1.1	Maj – Juli 2001

Pripreme za početak projekta:

Konsultacije sa osobljem REC predstavništava (u daljem tekstu REC CO) radi uključivanja u projekat i sastanci sa drugim partnerima uključujući zvaničnike iz ministarstava i nevladine organizacije (dalje: NVO) iz šest zemalja jugoistočne Evrope.

Izrada Projektnih Zadataka (Terms of Reference: dalje TOR) za ključne konsultantske pozicije.
(stručnjak za pripremu procijene potreba i predstavnik NVO-a /dalje: NVO Focal point).

Komentari na TOR od CO-a i ostalih partnera u zemljama.

Izbor stručnjaka za gore spomenute pozicije od nekoliko kandidata u dogovoru i saradnji sa Projekt menadžerom tokom Jula i početkom Avgusta.
(izdvojiti nekoliko kandidata, razgovor sa menadžerom, dogovor o rokovima i naknadi prije konačnog izbora; otvorenje pozicije Focal point za NVO-e bi trebalo da bude objavljeno u NVO zajednici).

August - 2001

Upoznavanje Ministarstava za životnu sredinu o razvoju projekta i zahtjev za njihovu povratnu informaciju o strukturi procjene potreba, odabranim stučnjacima i NVO Focal point-u.

Nadgledanje  stručnjaka po ugovoru u pisanju procijene potreba i pomoći savjetima.

Kontaktirati Aarhus Focal point i razgovarati o uspostavljanju među-ministarske radne grupe sa jednim predstavnikom NVO-a (Focal Point) i  predstavnikom REC-a  do kraja Septembra.

1.2	Septembar 2001

Učešće na sastanku Radne Grupe za Realizaciju REReP (Task Force) u Sarajevu, Septembar 9. Posjeta PM Bosni i Hercegovini.

Nacrt procjene potreba pripremiti do 20-og Septembra.

Konačna procjena potreba pripremljena poslije rasprave do 30-tog Septembra na engleskom i lokalnom jeziku.

Raspored i pomoć u organizaciji prvog sastanka među-ministarske radne grupe tokom Oktobra.
NVO Focal Point bi trebao da uspostavi mrežu komunikacije sa ostalim NVO-ima (savjetodavni tim, lista elektronske pošte i tako dalje).

NVO Focal point bi trebalo da konsultuje NVO-e i da se pripremi za prvi sastanak radne grupe.

Priprema prvog nacrta konkursa i kriterija za dodijelu lokalnih pilot projekata (glavna kancelarija REC).

Pripreme za prvi sastanak Koordinaconog odbora (uključujući pozivnice, pripremanje materijala, organizovanje logistike) CO pomoći pronaći i pozvati članove Koordinacionog odbora (jedan vladin i jedan NVO ekspert).

1.3	Oktobar 2001

Prvi sastanak među-ministarske grupe, razmatranje procjene potreba i odluka o prioritetima projeknith aktivnosti.

Na osnovu prioriteta, CO pripremaju radni plan za dotičnu zemlju,uključujući detaljne korake i zadatke, odgovornosti u saradnji sa Projekt menadžerom i prijedlog raspodjele sredstava. Radni plan se razmatra sa ostalim partnerima prije finalizacije. Na osnovu radnog plana aktivnosti se provode po vremenskom rasporedu.

NVO Focal point upoznaje NVO zajednicu o rezultatima među-ministarskog sastanka,odluka o prioritetima i konačnom radnom planu.

Pripreme za prvi sastanak Koordinacionog odbora.
(uključujući pozivnice, pripremu materijala, organizovanje logistike)

CO komentarišu nacrt konkursa i kriterija za dodijelu lokalnih pilot projekata. Projekt menadžer finalizira konkurs i kriterije na osnovu prijedloga i komnetara.

CO pripremaju informaciju za Projekt menadžera za Prvi izvještaj o periodu April-Septembar 2001 Ministarsvu vanjskih poslova Kraljevine Holandije, najkasnije do kraja Novembra.

1.4	Novembar 2001

Na osnovu radnog plana aktivnosti se sprovode po vremenskom rasporedu.

Prvi Koordinacioni odbor projekta se organizuje sa učešćem jednog državnog i jednog NVO stručnajka iz svake zemlje, predstavnika donatora, i REC-a
Privremeni datum: 2 dana sastanka u Novembru (u sedmici Novembar 12-17)
Mjesto: opcije 1) REC Szentendre
		2) uz neki od već predviđenih sasatanaka Koordinacionog odbora

Konkurs za dodijelu lokalnih pilot projekata se objavljuje u CO-ima i Glavnoj Kancelariji. Rok za podnošenje prijava: Februar 15, 2002 (promjenjiv)
Projekt menadžer priprema i podnosi Prvi izvještaj Ministarsvu vanjskih poslova Kraljevine Holandije najkasnije do kraja Novembra.

1.5	Decembar 2001

 Na osnovu radnog plana aktivnosti se sprovode po vremenskom rasporedu.

1.6	Januar 2002

Februar 2002

Prikupljanje prijava za dodijelu  pilot  projekata od strane CO-a

Priprema za Sastanak Koordinacionog odbora
(uključujući pozivnice, pripremu materijala, organizovanje logistike)

1.7	Mart 2002

 Evaluacija prijava za dodijelu pilot projekata.

Objavljivanje doniranih pilot projekata.

CO pripremaju informaciju za Projekt menadžera za drugi izvještaj o periodu Oktobar 2001-Mart 2002 Ministarsvu vanjskih poslova Kraljevine Holandije, koji mora bitri podnesen najkasnije do kraja Maja.

1.8	April 2002

Drugi Sastanak Koordinacionog odbora.

1.9	Maj 2002

Projekt menadžer priprema i podnosi drugi šestomjesečni izvještaj Ministarsvu vanjskih poslova Kraljevine Holandije najkasnije do kraja mjeseca Maja.

Nadgledanje lokalnih pilot projekata.

1.10	August-Septembar 2002

Pripreme za treći sastanak Koordinacionog odbora
(uključujući pozivnice, pripremu materijala, organizovanje logistike)

Nadgledanje lokalnih pilot projekata.

CO pripremaju informaciju za Projekt menadžera za treći izvještaj o periodu Mart 2002-August 2002 Ministarsvu vanjskih poslova Kraljevine Holandije, koji mora bitri podnesen najkasnije do kraja mjeseca Novembra.

1.11	Oktobar 2002

Treći Sastanak Koordinacionog odbora.

Nadgledanje lokalnih pilot projekata.

Projekt menadžer priprema i podnosi treći šestomjesečni izvještaj Ministarsvu vanjskih poslova Kraljevine Holandije najkasnije do kraja mjeseca Novembra.

1.12	Novembar 2002

Decembar 2002 – Januar 2003

Pripreme za četvrti sastanak Koordinacionog odbora zajedno sa Regionalnim sastankom o procijeni rezultata projekta
(uključujući pozivnice, pripremu materijala, organizovanje logistike)

1.13	Februar - Mart 2003

Četvrti sastanak Koordinacionog odbora zajedno sa Regionalnim sastankom o procijeni rezultata projekta.

CO pripremaju informaciju za Projekt menadžera za konačni izvještaj o projektu Ministarsvu vanjskih poslova Kraljevine Holandije, koji mora biti podnesen najkasnije do kraja mjeseca Maja 2003.

Projekt menadžer priprema i podnosi konačni izvještaj Ministarsvu vanjskih poslova Kraljevine Holandije najkasnije do kraja mjeseca Maja 2003.

*napomena: termin plan u pojedinim fazama kasni zbog kasnuijeg početka projekta, ali resosljed poteza ostaje isti. Po pojedinim stavkama kašnjenje u BiH rezultat zauzetosti Focal pointa I drugih učesnika u projektu.
Određene radnje su već izvršene (imenovani FP I NVO FP, stručnjak za izradu “procjene potreba”, stručni materijal urađen, dostavljen na dalje okmentare, poreveden na engleski…).

Sljedeći koraci koje stoje pred BiH u ovom procesu bi bili sljedeći:

•	Organizacija međuministarskog sastanka na kojem bi se učesnici dogovorili o potrebi, termin-planu i operativnim zadacima u procesu ratifikacije Konvencije;
•	Osnivanje Nacionalnog Komiteta za koordiniranje aktivnosti u procesu ratifikacije;
•	Pokretanje zvaničnog postupaka u skaldu sa zakonom o zaključivanju i primjeni međunarodnih ugovora u BiH;
•	Izrada plana rada NVO sektora u ovom procesu i njegovo usaglašavanje sa planom rada zvaničnih organa BiH;
•	Ostvarivanje kontakta sa Sekretarijatom Konvencije u svrhu obezbjeđenja neophodne podrške;